
Do očí mi dopadalo oslepující světlo.
Nemohl jsem se pohnout, jen jsem čekal, až se mi zrak vyjasní.
Okny známé místnosti se linulo jasné letní slunce.
Po chvíli omámení trochu povolilo a já se konečně rozhlédl kolem.
Ale jakmile jsem se zotavil, v břiše mě prudce píchlo a srdce mi prakticky bušilo do košile.


Něco bylo rozhodně špatně... Byl jsem ve 2D?! Jsem ve 2D verzi?!
...


Do hlavy se mi vkradla závrať, téměř dusivá temnota, a já si instinktivně přitiskl ruce do klína a snažil se zklidnit dech.
Hrudník se mi sevřel, jako by se mi vmáčkl dovnitř.
Po několika minutách se mi dech zklidnil a já se konečně odvážil přemýšlet, co dál.


Kurva, co mám teď dělat?


Zoufale jsem se snažil sebrat myšlenky, namáhal jsem mozek a hledal nápady, dokud mě jeden nenapadl.


Správně - měl bych se vrátit k 3D!
Vyjít zpoza hranic, jako to dělali všichni ostatní, když glitchovali hru!
To taky umím!


Rozhodl jsem se, že se vrátím z této 2D reality zpět do 3D.
Natáhl jsem ruku a snažil se protlačit do 3D světa.


Ale... nic. Sakra! Proč to nefunguje?!
A počkat, kde je ten prsten? A do prdele.


Zastavil jsem se a uvědomil si, že to nemá smysl.
Rozhraní bylo nehmotné, jako by tam vlastně nebylo.
Jedinou možností bylo vrátit se do obývacího pokoje.
Ten prsten musím najít, ať se děje, co se děje.
Nějak jsem ho ztratil, nebo možná byla schovaná někde v této ploché dimenzi.

Pak, právě když jsem udělal krok, se odnikud objevila roztomilá holčička.
Pohodila krátkými copánky a v očích se jí zlomyslně zablýsklo,
pozorovala mě z několika kroků. Cítil jsem, jak se z ní valí vzrušení,
a to mě zneklidnilo.
> Zjevně je to převlečený ďábel. <
Pomyslel jsem si.

Ztuhl jsem,
stále jsem si nezvykl na tyto teleportující se paranormální typy.
Hlasitě si povzdechla a vykulila oči.
To mě vyvedlo z míry, a tak jsem se konečně rozhodl, že to budu já, kdo začne mluvit.


M-Mito?


Zúžila oči ve výzvě a její hlas se rozléhal ze všech stran.


Tak kdo jiný?
Viděl jsi snad jiné holky jako já?
A s mým jménem!?


Prakticky si se mnou pohrávala, chovala se, jako bych jí nějak ublížil nebo jí něco dlužil.


Nevěřila bys, kdybych ti to řekl...


Upřímně řečeno, nechci vědět, s kým se pošťuchuješ!
Co tady vůbec děláš?
Nemůžeš sem jen tak vtrhnout!


Její hlas byl nyní hlasitější,
a svá slova přerušovala tím, že na mě třásla prstem.
Na tom štíhlém prstu balancoval... prsten. Ten, který mi nějak zmizel z ruky.
Spadla mi čelist.
V očích jí zajiskřilo a přes tmavé řasy se jí prodral záblesk vítězství.


Není to to, co ji tu ztratil?


Ztěžka jsem polkla a zatahala za límec, protože jsem cítil, jak se mi v krku dělá uzel.
Z jejího odvážného hlasu v kombinaci s divokou intenzitou mě zamrazilo.
Teď už jsem si byl jistý - tohle nebyla jen tak nějaká holka. Byla to síla přírody.
Zhluboka jsem se nadechl a řekl


Opravdu bych ocenil, kdybys mi dala ten prsten a ukázala mi cestu ven.


Takže tohle je tvoje drobnost?
Zajímalo by mě, co to je!


Její hlas náhle změkl,
a změnil se v hravý a zvědavý.
Měl jsem pocit, že mi z ramen spadla tíha.
Bouře pominula a ona teď působila... skoro až koketně.
Její chování se změnilo z divokého pantera na zvědavé kotě.
Zamrkal jsem, ale v tu chvíli dvourozměrná Mita zmizela a na jejím místě zůstala jen prázdnota.


Hej!

Podrážděně jsem vykřikl.
Kuchyně
Ložnice
// Description kitchen:
Nezbývalo nic jiného než vyhledat místní Mitu.
Měla prsten a bez tohoto artefaktu jsem nemohl nic změnit.
Nejdřív jsem zamířil do kuchyně,
ve spěchu jsem málem prorazil dveře.
Kuchyně byla ještě světlejší než předchozí místnost,
plná známé vůně čerstvé mrkve.
Ale po 2D Mitě ani stopy.
Vyrazil jsem ven, vrhl se do předsíně a obratně obešel pohovku - trochu překážku - než jsem se zastavil u dveří do ložnice.
Hlasitě zaskřípaly, když jsem je zabouchl.

// Description bedroom:
Ležela na posteli se zkříženýma nohama v pozici lotosu, jako by čekala, až ji konečně najdu.
Otevřela oči a chvíli se klidně dívala do zdi.
Pak se mrštně jako cirkusový akrobat přiskočila ke mně.


Mám ho!
Chceš ten prsten, podivíne?
Poraz mě v piškvorkách!


Ušklíbla se, trochu se zadýchala, jazyk vyplazený jako pes.
Její drzý tón a rošťácký úsměv byly v plném proudu.
Lehce jsem ji šťouchl do ramen, abych mezi námi udělal trochu místa.


Podívej, tohle je opravdu důležité.
Prostě mi ho dej - hodně na tom záleží.


Mluvil jsem klidně a věcně,
ale připadal jsem si skoro směšně, když jsem s ní mluvil tak odměřeně.
Připadala mi lehkomyslná, skoro až šílená,
a cítil jsem, jak mezi námi vzniká zvláštní humor.


Nedotýkej se mě!
Co je na tom prstenu tak důležitého?
Jsi snad nějaký úchyl posedlý prsteny?
Rád si navlékáš prstýnky na prsty?


Vystřelila zpátky, hlasitěji než kdy jindy, a její posměšky byly ještě odvážnější.


Je to kouzelný prsten! Co mám ještě vysvětlovat? Prostě mi ho vrať!


Ty jsi fakt fanatik do prstenů!
Kouzelný prsten!
Hahaha!


Vyprskla smíchy a zvuk se rozléhal kolem nás.
Odvrátil jsem pohled,
cítil jsem se trapně, když její smích byl čím dál... přátelštější, skoro.


No tak, ty podivíne!
Zahrajeme si piškvorky!
Neztrácej čas výmluvami!


> Milují hry! <
Pomyslel jsem si.


Dobře, fajn, jdeme na to!


Můžeš začít! Dnes se cítím velkorysá!

// The game of tic-tac-toe
První krok jsem udělal já.
Ach, prozradil ses sám! Už vím, proč sis vybral křížky a mě nechal s o - psychologie! X jsou o uzavírání se, skrývání věcí, udržování tajemství. Jsi nervózní!
A já to chápu; vedle někoho tak úžasného, jako jsem já, by sis myslel, že prostě padneš mrtvý! Nebo sis myslel, že O je pro mě lepší? Psychologie říká, že se mě snažíš urazit. Ostrý, kámo - velmi ostrý! Ha ha ha!
Myslel jsem, že jsem udělal chytrý tah,
Tahle hra se mi líbí. Ty malé křížky? Myslí si, že si můžou všechno přivlastnit! Ale tady je můžu zničit,
a je to, jako bych byl nějaký hrdina! Cože? Říkám snad něco divného? Díváš se na mě takhle... ha ha ha!
Zatímco ona pokračovala ve svém hlasitém komentáři, já jsem tiše dělal své kroky.
Je to symbolické! Jako by ses snažila vyhnout prstenu, ale nefunguje to. Chytré, co?
Chceš ten prsten, že jo? No tak, vyhraj ho ode mě!
Hráli jsme hru a ona se při každém tahu smála a mluvila, moje uši si pomalu zvykaly na její neustálé žvatlání.

Jak se blížil konec hry, bylo jasné, kdo vyhraje.
Náhle však naši hru přerušilo hlasité zaklepání na dveře.
Bouchání bylo stále hlasitější,
každý úder jako by otřásl podlahou pod námi.
Konečně se dveře prudce otevřely,
a vpadla do nich šílená Mita ve svém obvyklém oblečení,
v nadživotní velikosti a zastavila se uprostřed místnosti.
Ztuhl jsem a cítil, jak blednu šokem.
2D Mita vypadala opravdu vyděšeně..
šílená Mita po nás obou střelila ostrým pohledem a začala mluvit zvláštním, téměř káravým tónem:

[player], co ty tu vlastně děláš?
Kolik Mit ještě potřebuješ poznat, aby jsi se usadil?
Co s tím furt sakra máš?
Nesnáším tenhle plochý svět.
Je to nudný...
Trapný...
Kam to jdeš? Zastav!

Popadl jsem svoji vyděšenou kamarádku za ruku a vyrazil k východu.
Chodba se podivně kroutila, když jsme sprintovali dlouhou chodbou a dusot kroků za námi nás hnal vpřed.
Nedokázal jsem říct, jak dlouho jsme běželi,
v uších mi bušilo z paniky a napětí, které všechno ostatní přehlušilo.
Sotva jsem si všiml, že se 2D Mita pokouší mluvit, dokud se jí najednou nevyklouzla ruka z mé.

Hej! Uklidni se, jo? Už nás nikdo nepronásleduje.

Huh? Ah… dobře.


Z tváře jí vyprchala odvaha a vypadala trochu smutně, téměř omluvně.
Dívala se na podlahu a prstem na noze obkreslovala malé kruhy.


[player], chtěl jsi ten prsten, že?
No, porazil jsi mě férově, takže tady máš.


Nasadila mi prsten zpátky na ruku.


No, díky. Můžeme?


Podívala se na něj a usmála se,
trochu si pohrávala s prsty a nejistým tónem řekla:


Kam?
Já vlastně nemám kam jít...
Díky za hru, podivíne!
Někdy se vrať.


Když mluvila, stalo se něco zvláštního.
Svět kolem nás se posunul a vrátil se zpět do domu.
2D Dialogové okno Mity se rozblikalo a začalo zobrazovat větu, kterou jsem nedokázal rozpoznat.



Dorty? Nesnáším je! Nastrouháme si mrkev, ne?